1.+Folkedikting+som+nasjonsbyggar.+Britte+Karianne+Marie+A+Jill-+Cathrin

toc =** Folkediktning som nasjonsbygger **=

Folkediktning:
 * Eventyr
 * Segner
 * Folkeviser

Mange vil nok påstå at Norges Grunnlov, som kom i 1814, markerte starten på nasjonsbyggingen – jakten på det typiske ved vår nasjon og kultur. Til tross for at Norge hadde vært under Danmark i flere hundre år, og fortsatt delte konge med [|Sverige], så begynte befolkningen å føle seg som en del av et eget land. Nasjonsbyggingen har vært med på å forme Norge slik vi kjenner det i dag, og man kan særlig snakke om rollen som folkediktningen har hatt her.

Rundt 1840 var folkediktningen omtrent bare kjent blant bønder og bygdefolk, men dette var likevel majoriteten i samfunnet. Siden folkediktningen var muntlig og på forskjellige dialekter, hadde de som bodde i byene vanskelig for å forstå den. Dette resulterte i at folkediktningen ikke var like utbredt i bysamfunnene. Men dette skulle se til å endre seg, og på relativt få år også.

Etter at Peter Christen Asbjørnsen (1812-1885) og Jørgen Moe (1813-1883) hørte om interessen for folkediktning rundt om i Europa, begynte de å reise rundt om på bygdene for å samle inn norske folkeeventyr. Dette var noe brødrene Grimm hadde gjort før de i Tyskland. På denne måten ble folkediktningen også kjent blant byfolk og overklassen. Ironisk nok var det overklassen, de lærde og samfunnseliten som jaktet på det norske særpreget, men det var tydelig at det var bøndene og deres kultur som representerte folkeånden. Dette kom som et sjokk for byfolkene; hvem skulle tro at bygdefolket, de ulærte, hadde en så mangfoldig kultur? Folkekulturen bidro til det sterkeste nasjonale gjennombruddet i Norge.

”Asbjørnsen og Moes eventyrsamlinger er det største litterære verk fra de siste hundre år som har hatt den mangfoldigste og den største samlende betydning – for norsk diktning og forskning, for norsk nasjonalfølelse og selverkjennelse,” Sigurd Hoel, 1960.

**Eventyr**
Når Asbjørnsen og Moe samlet inn eventyr, stod de ovenfor svært vanskelige valg. Blant annet hvilken variant de skulle skrive ned, det fantes nemlig forskjellige varianter (se: [|tradering]), og de var som sagt på forskjellige dialekter. Tradering av eventyr resulterte i at de fikk en kollektiv forfatter, med andre ord, flere fortellere satte et preg på eventyrene. I tillegg måtte de velge hvilken språkform eventyrene skulle skrives på. Skulle det være dansk, bygdenorsk eller noe midt i mellom? Skriftspråket var dansk, men poenget var jo å finne det særnorske. Selv opplevde de at språkbruken på bygdene var akkurat dette; det særnorske. Dette utløste fødselen av bokmål. Det de gjorde var å ta utgangspunkt i det danske skriftspråket, forenklet setningene og puttet inn norske ord og uttrykk. Senere ble dette sett på som nærmest et krav til eventyrstilen. Når det gjelder folkediktning som nasjonsbygger, så bidro dette svært mye i forhold til skapelsen av det nasjonale skriftspråket. Det at eventyrene ble til i skriftlig form, gjorde også sitt til at Norge fikk sin egen nasjonallitteratur. For det første ble de trykte i små, billige hefter slik at de fleste kunne kjøpe dem. Eventyrene appellerte da til så og si alle, både liten og stor, rik og fattig.

Selv om eventyrsjangeren er internasjonal, så fikk man likevel gjennom de norske eventyrene se det typisk norske. De norske eventyrene viser helt klart hva som er typisk norsk; bjørner, fjell, fjorder, furuskoger, granskoger, rever, troll og ulver er alle eksempler som støtter opp dette. I tillegg hjalp skildringene av den norske naturen til med å markere avstand fra felleskulturen med Danmark. Nordmennene kunne også identifisere seg med heltene fra eventyrene ettersom de, indirekte sett, hadde de samme drømmene om en bedre hverdag og et bedre liv. Et av formålene med eventyrene var nettopp å fremstille at det gode seirer til slutt.

Tre hovedkategorier innen eventyrsjangeren: - Undereventyr - Novelleeventyr - Erotiske eventyr
 * Egentlige eventyr
 * Dyreeventyr
 * Skjemteeventyr

media type="youtube" key="1dMbxrspfoU" height="390" width="640"

**Segner**
Til segnene ble det diktet innledninger og avslutninger (rammefortellinger) for å gi de en slags helhet, noe de ikke hadde fra før. Men det var flere hensikter bak denne diktningen, for eksempel å sette segnene inn i et norsk landskap og skildre de med innledning og følelser. Et annet formål med rammefortellingene var å plassere segnens setting, altså tid og sted, noe som ville gjøre de mer realistiske. Dette resulterte i at mange begynte å ta i bruk den norske naturen, deriblant folk fra utlandet. På denne måten har både friluftsliv og turisme økt. Selv om det hovedsakelig var Asbjørnsen som skrev disse rammefortellingene, så bidro også ekteparet Jonas og Camilla Collett.

Tre hovedkategorier innen segner:
 * Mystiske segner
 * Historiske segner
 * Opphavssegner

**Folkeviser**
Folkevisene kom frem rundt 1840 og er en del av folkediktningen. De var opprinnelig for overklassen ettersom de oppstod ved det franske og engelske hoffet i middelalderen som danseviser eller ballader. I Norge ble de også kjent rundt denne tiden, men de ble tilpasset forholdene her etter hvert. Selv om visene opprinnelig handlet om sjalusi og kjærlighet blant menneskene fra overklassen (det er dette som gjør at de skiller seg fra eventyr og segner, i tillegg til at folkeviser er en annen sjanger), så ble norske myter og overtro snart inkludert i visenes innhold.

De aktive innsamlerne av folkevisene var Olea Crøger (1801-1855) og Magnus Brostrup Landstad (1801-1880). Da Landstad i 1853 gav ut samlingen ”Norske folkeviser”, bestod den også av et notevedlegg. Ludvig Mathias Lindeman hadde nemlig samlet inn melodiene til folkevisene, og slik har de blitt bevart.

Mens mennene tok seg av musikken, så var det kvinnene som fremførte selve visene. På Christiania Theater var det fremvisninger tre kvelder på rad i 1849 og dette blir sett på som høydepunktet i den nasjonalromantiske begeistringen. Her ble det vist kunst, man kunne høre felespill, og det var både danseoppvisninger og koroppvisninger. Folkevisene kombinerte dans, folkediktning, musikk og sang og det ble en særlig begeistring for de tradisjonelle festdraktene. Ingen var lenger i tvil om at det var en norsk folkesjel. Tiåret som fulgte etter 1840 blir sett på som det nasjonale gjennombruddet i norsk kulturhistorie.

media type="youtube" key="ltSoQfWzF7Y" height="390" width="480"

**Kilder**

 * Grip teksten, norsk vg2 – side 116-127