1a.+Folkedikting+som+nasjonsbyggar.+Anders+Sebastian+E+Marcus

= Folkedikting som nasjonsbyggar =

Folkedikting var en av de sterkeste drivkreftene til nasjonalismen og den nasjonale stoltheten som voks fram i Noreg på 1800-tallet. Asbjørnsen i lag med sin kompanjong Moe, skal ha mye av takken for at det eventyrene og segnene vi kjenner i dag, kom fram i lyset. Asbjørnsen var en forkjemper for å modernisere og utvikle Norge, og mente at det å finne det ekte norske, var viktig i den sammenheng. Eventyrene han samlet med seg på si jakt hadde i mange år vert til både glede og inspirasjon for bygdefolket, og skulle nå få samle hele Norge! Segnene var et annet produkt av folkediktingen, og spilte på det religiøse, overtro og faktiske hendelser. Denne artikkelen vil gå nærme inn på det tidligere nevnte, og kaste lys over viktigheten folkediktingen har hatt i byggingen av Norge.

Asbjørnsen var av en nyere generasjons Nordmenn, og hadde i motsetning til sine tidligere generasjoner, større muligheter til å oppleve verden. Verden lå mer til rette for oppdagelser, og mulighetene åpenbarte seg jo nærmere vår tid vi kommer. [|Truls Gjefsen] skriver om ett vendepunkt hos nordmenn som var født etter 1814. Det var nettopp denne generasjonen Asbjørnsen var en del av, og som skapte grunnlaget for hans reiser.

[|Peter Christian Asbjørnsen] var en ung student som ikke taklet presset i Christiania. Hans tid som student tok nemlig slutt tidlig, og han arbeidet som huslærer på hjemstedet Gjerdrum. Og det var nettopp her han møtte Jørgen Moe, og deres fellesskap og vennskap startet. Etter en uheldig episode i hjembygda, hvor hans første ekteskap gikk i vasken, bestemte han seg for og aldri gifte seg igjen. Det var ett nederlag han ikke ville la skje igjen. Det åpnet for mer tid for reiser og leting! Asbjørnsen og hans nye makker Jørgen Moe samlet eventyr i lang tid. I hele femten år samlet de eventyr som uten tvil var Norske. Mye var skrevet på dansk, men ifølge Per Frantzen, var det ingen tvil om dets opphav. Det var Norsk.

Vårt syn på Asbjørnsen som nasjonsbygger kommer fra hans sterke vilje om å skape en moderne stat. En stat hvor litteratur sto høyt i samfunnet, og hvor lærde individer møttes og diskuterte. Ved hans livs ende fikk han oppleve sine visjoner ved å se Norge utvikle parlamentarisme, industri og store byer. Ikke minst verdenskjente diktere som Ibsen og Bjørnson. Hans liv som eventyrer, hvor han besøkte eksotiske land som Egypt og Marokko, gav Norge en ny dimensjon av diktere. Han inspirerte og lærte generasjonene som kom etter ham, og gav Norge en ny drivkraft. Han var virkelig en nasjonsbygger.

Eventyr
[|Eventyr] er en sjanger som har spilt en viktig rolle i oppbygginga av Norge. Eventyrene vi i dag kjenner, blir sett på som typisk norske. De illustrerer omgivelser og personer vi kan kjenne igjen fra særlig de norske skoger. Allikevel ser vi at eventyrene stammer fra andre plasser i Europa. Sjangeren fant sannsynligvis veien til bygde-norge gjennom tilflytning, handel og lignende. Her ble det norske eventyrene diktet, og de var ofte inspirerende fortellinger der det gjerne fattige og svake, overvant det onde. I lange år med trange kår på bondelandet, var det eventyrene ofte til inspirasjon og hygge for både store og små. Et eksempel på et slike eventyr er eventyrene om Askeladden. Han kjempet seg fram i et samfunn der få verken hørte eller trodde på det han hadde å si, og endte til slutt opp med prinsessa og halve kongeriket. Gripende og historier som dette flettet sammen med et miljø og en natur som nordmennene på den tiden kunne kjenne seg igjen i, gjorde disse eventyrene meget populære. Det var i stor grad disse som var ettertraktet i de sentrale bystrøkene rundt om kring, og ble sett på som ekte norsk.

Segner
[|Segner]var korte fortellinger, som ofte ble fortalt fra generasjon til generasjon. Noen av segnene kunne derfor være svært gamle. I muligens enda større grad enn i eventyrene, hadde segnene et budskap flettet inn i handlingen. Det var ikke alltid det å formidle en fortelling som var det viktigste, men å overbevise eller understreke noe som hadde skjedd tidligere. Historiene som ble fortalt var ofte gripende og intense, der godt og vond som regel møttes. Segnene var overbevisende og inspirerende i den forstand at dem ofte var punktlig tidsbestemt og hadde religiøse motiver ved seg. Det at store helter fra fortiden, kunne takke Gud og religiøse krefter for sin suksess, gjorde at kirka fikk en enda sterkere posisjon. Dette var igjen med på å samle bondesamfunnet i kirken. Her tilba man i lag Gud, i håp om å få det samme støtten som blir beskrevet i segnene. Blandingen mellom fakta og fiksjon i sengene gjorde det også mer interessant og fengende å lese, samt at det også banet for egne tolkninger av hva som var virkelig.

Folkediktingen vil for alltid stå med gullskrift i norsk historie. Evnen på segnene og eventyrene hadde til å inspirere og motivere nordmenn til innsats og tro, la mye av grunnlaget for reisningen av dette landet. Karakterer som aldri gav opp, kjempende i norsk natur, gav håp til fattige bønder i ei vanskelig tid. Innsatsen Asbjørnsen og Moe la ned for å samle disse eventyrene går ikke an å undervurdere, og kanskje ville vi ikke vert her vi er i dag uten deres innsamlinger? Det er et spørsmål det umulig å finne svar på, men det som er sikkert at både eventyr og segner vil leve med oss for alltid, som en sentral del i norsk historie.